Львівський апеляційний адміністративний суд 

Аналіз
за підсумками діяльності
Львівського окружного адміністративного суду
у 2013 році

проведено відповідно до розпорядження 
Голови Львівського апеляційного адміністративного суду 
№2-р від 09.01.2014 року

Львів
2014

Зміст
Вступ
І. Судова статистика Львівського окружного адміністративного суду
ІІ. Аналіз причин скасування та зміни судових рішень Львівського окружного адміністративного суду
2.1 Приклади скасування судових рішень з причин порушення правил предметної підсудності.
2.2 Приклади скасування судових рішень з причин порушення норм матеріального права в контексті правових позицій, викладених у інформаційних листах Вищого адміністративного суду України та судових рішеннях Верховного Суду України.
2.3 Приклади скасування судових рішень з причин порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
ІІІ. Приклади адміністративних справ, на які поширюються скорочені строки розгляду, що були розглянуті відповідним окружним адміністративним судом з порушенням встановлених законом строків розгляду.

Вступ
Узагальнення проведено відповідно до розпорядження Голови Львівського апеляційного адміністративного суду №2-р від 09.01.2014 року.
Метою зазначеного узагальнення є виявлення тенденцій та характерних особливостей діяльності Львівського окружного адміністративного суду, вивчення найбільш поширених помилок при застосуванні норм матеріального та процесуального права, що допускаються суддями при ухваленні судових рішень в адміністративних справах, аналіз причин скасування та зміни судових рішень протягом 2013 року, виявлення складних та спірних питань у судовій практиці й законодавстві, підготовка пропозицій для забезпечення правильного та однакового застосування суддями норм права у правозастосовній діяльності суду.
Мета узагальнення зумовлює розв’язання таких завдань:
1.	провести аналіз причин скасування та зміни судових рішень Львівського адміністративного окружного суду;
2.	виокремити приклади скасування судових рішень з причин:
-	порушення правил предметної підсудності;
-	порушення норм матеріального права в контексті правових позицій, викладених у інформаційних листах Вищого адміністративного суду України та судових рішеннях Верховного Суду України;
-	порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи;
3.	виокремити приклади адміністративних справ, на які поширюються скорочені строки розгляду, що були розглянуті відповідним окружним адміністративним судом з порушенням встановлених законом строків розгляду (ст.ст. 181, 182, 183, 183-2, 183-3, 183-4, 183-5 КАС України).
Узагальнення проведено на підставі офіційних статистичних даних Львівського апеляційного адміністративного суду та Львівського окружного адміністративного суду, а також судових рішень вказаних судів, інформаційних листів та практики Вищого адміністративного суду України та Верховного суду України.

І. Судова статистика Львівського окружного адміністративного суду
У 2013 році у відсотковому відношенні скасовано постанов Львівського окружного адміністративного суду – 17,1% (486 скасованих з 2841 переглянутих). Для прикладу, серед рішень Волинського окружного адміністративного суду скасовано 18% (174 скасовані постанови з 969 переглянутих), Івано-Франківського окружного адміністративного суду – 19,8% (скасовано 205 постанов з 1035 переглянутих).
Необхідно відмітити, що поряд із найвищою якістю переглянутих постанов, наявна тенденція до зменшення відсотка скасованих постанов вищезазначених окружних адміністративних судів у порівнюваних періодах, що наглядно демонструють дані таблиці 5. На ці результати мають безпосередній вплив заходи, вжиті Львівським апеляційним адміністративним судом у вигляді проведення нарад з підведення підсумків роботи окружних адміністративних судів за участю визначених суддів апеляційної інстанції, семінарів з участю суддів окружних адміністративних судів щодо формування єдиної практики вирішення адміністративних спорів та обміну досвідом роботи, систематичного надання методичної допомоги з проблемних питань застосування чинного законодавства суддям окружних адміністративних судів, здійснення узагальнення причин скасування та зміни судових рішень окружних адміністративних судів з наступним обговоренням цих причин на нарадах суддів окружних адміністративних судів.
Разом з тим, найбільший відсоток (31,4%) скасованих із переглянутих постанов Чернівецького окружного адміністративного суду (59 скасованих постанов з 156 переглянутих), Тернопільського окружного адміністративного суду – 24,8% (скасовано 193 постанови з 779 переглянутих), 23,5% скасовано переглянутих постанов Хмельницького окружного адміністративного суду (127 з 541 переглянутої). При цьому наявна тенденція до зростання показника скасованих постанов у зазначених окружних адміністративних судах.

Таблиця 5
Результати перегляду апеляційним адміністративним судом справ за апеляційними скаргами, де постанови окружних адміністративних судів скасовано
Область	Кількість переглянутих постанов	Питома вага від усіх переглянутих постанов регіону	Кількість скасованих постанов	Питома вага скасованих постанов (гр.5-6 до гр. 1-2)	
	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	
									
А	1	2	3	4	5	6	7	8	
ВОЛИНСЬКА	636	969	12,6%	12,6%	129	174	20,3%	18%	
ЗАКАРПАТСЬКА	494	682	9,8%	8,9%	120	156	24,3%	22,9%	
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА	612	1035	12,2%	13,5%	134	205	21,9%	19,8%	
ЛЬВІВСЬКА	1882	2841	37,4%	37%	359	486	19,1%	17,1%	
РІВНЕНСЬКА	426	653	8,5%	8,5%	87	138	20,4%	21,1%	
ТЕРНОПІЛЬСЬКА	430	779	8,6%	10,1%	91	193	21,2%	24,8%	
ХМЕЛЬНИЦЬКА	393	541	7,8%	7%	76	127	19,3%	23,5%	
ЧЕРНІВЕЦЬКА	156	188	3,1%	2,4%	46	59	29,5%	31,4%	
ВСЬОГО	5029	7688	100%	100%	1042	1538	20,7%	20%	
Серед окружних адміністративних судів найбільший відсоток скасування постанов відповідно до п.4 ч.1 ст. 202 КАС України у Рівненського окружного адміністративного суду – 94.9% (131 постанова з 132 скасованих), Хмельницького – 93,7% (119 з 123 скасованих), Івано-Франківського – 93,2% (191 з 196 скасованих) та Волинського – 90,8% (158 з 162 скасованих) окружних адміністративних судів, а загалом у всіх окружних адміністративних судів, постанови яких скасовані Львівським апеляційним адміністративним судом, питома вага скасованих постанов відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України становить більше 85%. 
Загальною тенденцією апеляційного розгляду адміністративних справ є зменшення кількості скасованих постанов із закриттям провадження у справі на підставі неправильного застосування судами першої інстанції правил предметної підсудності. У звітному періоді необхідно звернути увагу лише Львівському окружному адміністративному суду на збільшення скасованих постанов з цієї підстави (з 9 або 2,5% з 359 скасованих цьому суду постанов у 2012 році до 20 або 4,1% з 486 скасованих постанов у 2013 році).

У 2013 році найменше у відсотковому відношенні змінено постанов Волинського та Рівненського окружних адміністративних судів  - по 0,8% (8 змінених постанов з 636 переглянутих та 5 змінених постанов з 426 переглянутих відповідно), про що свідчать дані таблиці 7.
Найбільший відсоток (3,1%) змінених із переглянутих постанов Закарпатського окружного адміністративного суду (21 змінена постанова з 494 переглянутих), Хмельницького окружного адміністративного суду – 2% (змінено 11 постанов з 393 переглянутих). 
Таблиця 7
Результати перегляду апеляційним адміністративним судом справ за апеляційними скаргами, де постанови окружних адміністративних судів змінено
Область	Кількість переглянутих постанов	Питома вага від усіх переглянутих постанов регіону	Кількість змінених постанов	Питома вага змінених постанов (гр.5-6 до гр. 1-2)	
	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	
									
А	1	2	3	4	5	6	7	8	
ВОЛИНСЬКА	636	969	12,6%	12,6%	4	8	0,6%	0,8%	
ЗАКАРПАТСЬКА	494	682	9,8%	8,9%	4	21	0,8%	3,1%	
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА	612	1035	12,2%	13,5%	5	11	0,8%	1,1%	
ЛЬВІВСЬКА	1882	2841	37,4%	37,0%	30	37	1,6%	1,3%	
РІВНЕНСЬКА	426	653	8,5%	8,5%	1	5	0,2%	0,8%	
ТЕРНОПІЛЬСЬКА	430	779	8,6%	10,1%	2	9	0,5%	1,2%	
ХМЕЛЬНИЦЬКА	393	541	7,8%	7,0%	5	11	1,3%	2,0%	
ЧЕРНІВЕЦЬКА	156	188	3,10%	2,4%	1	2	0,6%	1,1%	
ВСЬОГО	5029	7688	100%	100%	52	104	1,0%	1,4%	

За підсумками результатів перегляду (скасування та зміни) апеляційною інстанцією постанов окружних адміністративних судів у 2013 році найвища якість розгляду справ у Львівського (18,4%) та Волинського (18,8%) окружних адміністративних судів, найнижча – у Чернівецького окружного адміністративного суду (32,4%), Закарпатського окружного адміністративного суду (26%) та Тернопільського окружного адміністративного суду (25,9%).

Якщо проаналізувати питому вагу переглянутих постанов судів першої інстанції, у яких задоволено апеляційну скаргу повністю або частково (скасованих та змінених), по відношенню до постановлених окружними адміністративними судами першої інстанції ЛАА округу, то найвища частка таких задоволених апеляційних скарг спостерігається у звітному періоді у Волинського та Тернопільського окружних адміністративних судів – по 7,8%. Найкраща якість по зазначеному показнику ухвалених постанов Закарпатського та Івано-Франківського окружних адміністративних судів – по 6,6%. У Львівського окружного адміністративного суду такий показник становить 7%.
Результати перегляду апеляційним адміністративним судом справ за апеляційними скаргами, де постанови окружних адміністративних судів скасовано та змінено
Область	Кількість прийнятих постанов судом І інстанції по формі 2а	Кількість задоволених апеляційних скарг повністю або частково	Якість ухвалених рішень (гр.3-4 до гр.1-2)	
	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	
							
А	1	2	3	4	5	6	
ВОЛИНСЬКА	3466	2327	133	182	3,8%	7,8%	
ЗАКАРПАТСЬКА	2727	2689	124	177	4,5%	6,6%	
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА	3073	3287	139	216	4,5%	6,6%	
ЛЬВІВСЬКА	8051	7424	389	523	4,8%	7%	
ТЕРНОПІЛЬСЬКА	3774	2590	93	202	2,5%	7,8%	
ВСЬОГО	21091	18317	878	1300	4,2%	7,1%	

Серед окружних адміністративних судів регіону у звітному періоді змінено по 1 ухвалі, винесеній суддями Закарпатського, Чернівецького окружних адміністративних судів; по 2 ухвали – Волинського та Івано-Франківського окружних адміністративних судів, а також змінено 6 ухвал Львівського окружного адміністративного суду, в той час як у 2012 році змінено по 1 ухвалі, винесеній суддями Волинського, Закарпатського, Тернопільського та Хмельницького окружних адміністративних судів. 

Найбільш суттєві показники, пов’язані з апеляційним переглядом ухвал окружних адміністративних судів регіону у звітному періоді відображено в таблиці 10.
Серед окружних адміністративних судів регіону  найбільший відсоток скасованих ухвал до переглянутих спостерігається у Закарпатського окружного адміністративного суду (63,4% або 156 ухвал з 246 переглянутих) [58,3% або 105 ухвал з 180 переглянутих], а також у Хмельницького окружного адміністративного суду (62,2% або 23 ухвали з 37 переглянутих)  [44,6% або 29 ухвал з 65 переглянутих] та у Рівненського окружного адміністративного суду (58,4% або 45 ухвал з 77 переглянутих)  [46,2% або 30 ухвал з 65 переглянутих]. Львівський окружний адміністративний суд – 44,8% (або 366 з 817) проти 41,7% (або 270 з 648) у 2012 році.
Необхідно детально проаналізувати причини скасування ухвал окружних адміністративних судів, оскільки, як свідчать дані таблиці 10, показники скасованих ухвал серед переглянутих у порівнянні з аналогічним періодом минулого року зросли з 605 у 2012 році до 872 у звітному періоді або на 44,1% (267 ухвал).

Таблиця 10
Результати перегляду апеляційним адміністративним судом справ за апеляційними скаргами, де ухвалу окружного адміністративного суду скасовано
Область	Кількість переглянутих ухвал	Питома вага від усіх переглянутих ухвал регіону	Кількість скасованих ухвал	Питома вага скасованих ухвал (гр.5-6 до гр. 1-2)				
	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік				
												
А	1	2	3	4	5	6	7	8				
ВОЛИНСЬКА	188	298	13,2%	15,5%	54	79	28,7%	26,5%				
ЗАКАРПАТСЬКА	180	246	12,6%	12,8%	105	156	58,3%	63,4%				
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА	209	279	14,7%	14,6%	86	128	41,1%	45,9%				
ЛЬВІВСЬКА	648	817	45,4%	42,6%	270	366	41,7%	44,8%				
РІВНЕНСЬКА	65	77	4,6%	4,0%	30	45	46,2%	58,4%				
ТЕРНОПІЛЬСЬКА	71	127	5,0%	6,6%	31	56	43,7%	44,1%				
ХМЕЛЬНИЦЬКА	65	37	4,6%	1,9%	29	23	44,6%	62,2%				
ЧЕРНІВЕЦЬКА	 	36	0,0%	1,9%	 	19	 	52,8%				
ВСЬОГО	1426	1917	100%	100%	605	872	42,4%	45,5%				

Найкращі показники у Волинського окружного адміністративного суду (26,5% або 79 ухвал з 298 переглянутих) [28,7% або 54 ухвали з 188 переглянутих]. 

Якщо проаналізувати питому вагу переглянутих ухвал судів першої інстанції, у яких задоволено апеляційну скаргу повністю або частково (скасованих та змінених), по відношенню до ухвалених окружними адміністративними судами першої інстанції ЛАА округу, то найвища частка таких задоволених апеляційних скарг спостерігається у звітному періоді у Івано-Франківського (15,7%), Львівського (13,2%) та Тернопільського (13,1%) окружних адміністративних судів. Найкраща якість по зазначеному показнику прийнятих ухвал Закарпатського (7,3%) та Тернопільського (7,8%) окружних адміністративних судів.

Результати перегляду апеляційним адміністративним судом справ за апеляційними скаргами, де ухвали окружних адміністративних судів скасовано та змінено
Область	Кількість прийнятих ухвал судом І інстанції по формі 2а	Кількість задоволених апеляційних скарг повністю або частково	Якість ухвалених рішень (гр.3-4 до гр.1-2)	
	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	
							
А	1	2	3	4	5	6	
ВОЛИНСЬКА	901	616	55	81	6,1%	13,1%	
ЗАКАРПАТСЬКА	1611	2139	106	157	6,6%	7,3%	
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА	965	826	86	130	8,9%	15,7%	
ЛЬВІВСЬКА	3450	2827	270	372	7,8%	13,2%	
ТЕРНОПІЛЬСЬКА	783	717	32	56	4,1%	7,8%	
ВСЬОГО	7710	7125	549	796	7,1%	11,2%	

Якщо проаналізувати питому вагу переглянутих рішень (постанов та ухвал) судів першої інстанції, у яких задоволено апеляційну скаргу повністю або частково (скасованих та змінених), по відношенню до ухвалених окружними адміністративними судами першої інстанції ЛАА округу, то найвища частка таких задоволених апеляційних скарг спостерігається у звітному періоді у Волинського (8,9%) та Львівського (8,7%) окружних адміністративних судів. Найкраща якість по зазначеному показнику прийнятих ухвал Закарпатського (6,9%) та Тернопільського (7,8%) окружних адміністративних судів.

Результати перегляду апеляційним адміністративним судом справ за апеляційними скаргами, де постанови та ухвали окружних адміністративних судів скасовано та змінено
Область	Кількість прийнятих рішень судом І інстанції по формі 2а	Кількість задоволених апеляційних скарг повністю або частково	Якість ухвалених рішень (гр.3-4 до гр.1-2)	
	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	2012 рік	2013 рік	
							
А	1	2	3	4	5	6	
ВОЛИНСЬКА	4367	2943	188	263	4,3%	8,9%	
ЗАКАРПАТСЬКА	4338	4828	230	334	5,3%	6,9%	
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКА	4038	4113	225	346	5,6%	8,4%	
ЛЬВІВСЬКА	11501	10251	659	895	5,7%	8,7%	
ТЕРНОПІЛЬСЬКА	4557	3307	125	258	2,7%	7,8%	
ВСЬОГО	28801	25442	1427	2096	5%	8,2%	

ІІ. Аналіз причин скасування та зміни судових рішень Львівського окружного адміністративного суду
2.1 Приклади скасування судових рішень з причин порушення правил предметної підсудності.
Так, аналізуючи скасовані судові рішення, постановлені суддями Львівського окружного адміністративного суду вбачається, що апеляційним судом за 2013 рік переглянуто 10251 справ за апеляційними скаргами, на рішення суду першої інстанції, з яких скасовано 659 рішень.
Вивчаючи причини скасування судових рішень виявлено випадки порушення суддями Львівського окружного адміністративного суду правил предметної підсудності, таких виявлено 12 (9 за І півріччя, 3 за ІІ півріччя). 
Наведена цифра свідчить про дотримання, в цілому, суддями Львівського окружного адміністративного суду вимог законодавства щодо предметної підсудності справ.
Щодо тенденції покращення чи погіршення якості роботи суду в спектрі питання, яке досліджується, даних попередніх періодів немає.
У результаті аналізу причин скасування та зміни судових рішень Львівським апеляційним адміністративним судом, якими скасовані рішення Львівського окружного адміністративного суду через порушення правил предметної підсудності, які призвели до неправильного вирішення адміністративних справ, проаналізовано рішення Львівського апеляційного адміністративного суду за 2013 рік.

1. Справа №2а-13605/11/1370 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора м. Львова на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2011 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі за позовом першого заступника прокурора м. Львова до Львівської міської ради, третя особа ТзОВ «Чудо-Тур», про визнання незаконною і скасування ухвали.
Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2011 року вищевказану позовну заяву повернуто позивачеві на підставі п. 6 ч. 3 ст. 108 КАС України, у зв’язку із тим, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18 КАС України, справа повинна розглядатись місцевим загальним судом як адміністративним судом. 
Скасовуючи  рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з наступного:
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори між суб’єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Статтею 18 КАС України визначено правила предметної підсудності адміністративних справ. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам. 
Згідно ч. 2 ст. 18 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам
Частинами 1, 4 ст. 21 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися із заявою до суду про визнання акта незаконним. У цьому випадку прокурор у адміністративній справі може бути позивачем і не повинен визначати орган чи особу, в інтересах якої він звертається до суду з позовною заявою.
Із змісту позовної заяви видно, що прокурором м. Львова було винесено протест на ухвалу Львівської міської ради від 30.06.2011 р. №605 «Про затвердження переліку об’єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу», який на пленарному засіданні Львівської міської ради відхилено.
Суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем по справі є перший заступник прокурора м. Львова, який звертається з адміністративним позовом в суд як суб’єкт владних повноважень.
Тому, суд першої інстанції прийшов помилкового висновку про те, що дана справа не підсудна окружному адміністративному суду.

2. Справа №  2а-5733/10/1370 за апеляційною скаргою  Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2010р. по справі № 2а-5733/10/1370 за позовом Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області до Відділу Державної виконавчої служби Золочівського районного управління юстиції про оскарження дій.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2010 року позовну заяву Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області до Відділу Державної виконавчої служби Золочівського районного управління юстиції про оскарження дій – повернуто позивачу.
Постановляючи вищезазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про судоустрій України» місцевими загальними судами є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди, а також військові суди гарнізонів, а тому згідно п.6 ч.З ст. 108 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна окружному адміністративному суду.
Скасовуючи  рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з наступного:
Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Згідно ч.2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. 
У п.6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від  21.05.2012 року  № 5 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» було роз’яснено, що …до юрисдикції адміністративних судів належать справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов’язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Оскільки позивач оскаржував дії державного виконавця відповідно до ст. 181 КАС України, а саме  відкриття виконавчого провадження, то згідно цього слідує, що оскаржуються дії державного виконавця  та рішення  які пов’язані  з виконанням  постанови про притягнення  до адміністративної відповідальності,  а не дії чи рішення  у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, оскільки даний спір згідно правил предметної підсудності слід розглядати окружним адміністративним судом.

3. Справа №2а-11061/11/1370 за апеляційною скаргою Шевякова Олександра Миколайовича на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом Шевякова Олександра Миколайовича до військової частини №3007 про стягнення грошової компенсації за невидане речове майно.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2011 року позовну заяву повернуто позивачеві. 
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги стосуються виплати грошового забезпечення за невидане речове майно. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.18 КАС України підсудний місцевому загальному суду як адміністративному суду. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з наступного:
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. 
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб’єкт владних повноважень», відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 цього Кодексу, означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі при виконанні делегованих повноважень. 
Згідно ч. 2 ст. 17 Конституції України, оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Виходячи з системного тлумачення даної норми, військова частина, як структурна частина Збройних сил України є органом державної влади, який виконує делеговані йому повноваження щодо оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Пунктом 4 частини 1 статті 18 КАС України визначено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб’єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. 
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що дана справа підсудна окружному адміністративному суду, оскільки предметом позову в даній справі є оскарження дій державного органу щодо виплати компенсації за не видане речове майно, а тому пов’язаний з проходженням публічної служби, а не з виплатою пенсій чи інших соціальних виплат. 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що цей спір належить розглядати місцевим загальним судом, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України. 

4. Справа № № 2а-8132/11/1370 за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року про передачу адміністративної справи до іншого суду в справі за позовом прокурора Буського району Львівської області до Буської районної ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2011 року позовну заяву з доданими до неї матеріалами справи передано до Буського районного суду Львівської області за підсудністю. 
Передаючи позовну заяву з доданими до неї матеріалами справи до Буського районного суду Львівської області за підсудністю, суд першої інстанції виходив з положень п.1 ч.1 ст.18 та п. 2 ч. 1 ст. 22 КАС України.
Скасовуючи  рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з наступного:
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 КАС України, суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо відкрито провадження у справі, яка предметно підсудна іншому суду.
Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам. 
Пунктом 1 ч. 2 ст.18 КАС України встановлено , що окружним  адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова  особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам
При цьому ст. 18 КАС України не визначено предметну підсудність залежно від статусу сторони у справі (позивача чи відповідача). Дану позовну заяву було подано прокурором як посадовою особою органу державної влади до органу місцевого самоврядування. 
Згідно вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до помилково висновку про те, що дана справа не є предметно підсудною Львівському окружному адміністративному суду.

5. Справа №№ 2а-2729/12/1370 за апеляційною скаргою Гук Уляни Степанівни на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2012 року у справі за позовом Гук Уляни Степанівни до Відділу державної виконавчої служби Стрийського міськрайонного управління юстиції, старшого державного виконавця ВДВС Стрийського МРУЮ Удалєєвої О.Б. про визнання дій неправомірними при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2012 року позовну заяву Гук У. С. до Відділу державної виконавчої служби Стрийського міськрайонного управління юстиції, старшого державного виконавця ВДВС Стрийського МРУЮ Удалєєвої О.Б. про визнання дій неправомірними при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження – повернуто позивачу.
Повертаючи позов суд першої інстанції виходив з того, що згідно п.5 ч.1 ст.18 КАС України, місцевим загальним судам, як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої цієї статті. Відповідно до п.6 ч.3 ст.108 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.
Скасовуючи  рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з наступного:
Згідно з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання дій неправомірними при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження. 
Відповідно до постанови пленуму Вищого адміністративного суду від 21.05.2012 року №5 пункт 9 визначаючи предметну та територіальну підсудність справ з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, судам необхідно враховувати, що за приписами пункту 5 частини першої статті 18, частини шостої статті 181 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом, як адміністративним судом, який видав виконавчий лист, незалежно від статусу позивача у виконавчому провадженні. Справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконавчих документів, виданих цими судами в інших справах, крім передбачених пунктами 1 - 4 частини першої статті 18 КАС України, підлягають розгляду місцевими загальними судами, як адміністративними судами, які видали виконавчий лист, у разі звернення сторін виконавчого провадження. Справи за позовами інших учасників виконавчого провадження чи осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій під час виконання таких виконавчих документів, підсудні окружним адміністративним судам. Територіальна підсудність таких справ визначається відповідно до положень статті 19 КАС України. Ураховуючи положення частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», у разі оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо виконання рішення окружного адміністративного суду такі справи територіально підсудні окружному адміністративному суду, який видав виконавчий документ, незалежно від статусу позивача у виконавчому провадженні. Судам необхідно враховувати, що за приписами частини другої статті 19 КАС України визначається територіальна підсудність справ про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських та загальних судів (крім тих, де позивачами є сторони) та рішень інших органів (посадових осіб). 
Враховуючи наведене, встановлено, що ухвала Львівскього окружного адміністративного суду від 29.03.2012 року про повернення позовної заяви позивачу є незаконною, винесеною з порушенням вимог процесуального законодавства.

2.2 Приклади скасування судових рішень з причин порушення норм матеріального права в контексті правових позицій, викладених у інформаційних листах Вищого адміністративного суду України та судових рішеннях Верховного Суду України.

Здійснений аналіз причин скасування Львівським апеляційним адміністративним судом судових рішень, ухвалених Львівським окружним адміністративним судом засвідчує, що одиночними причинами скасування є неправильне застосування ними матеріального права, невідповідність судових рішень правовим позиціям Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України, недостатня досудова підготовка справ до розгляду, поверхневе дослідження матеріалів справи.
Розглядаючи справи даної категорії, суддям слід мати на увазі, що згідно ст. 244-2 КАС України рішення Верховоного Суд України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріалного права у подібних правовідносинах, є обов’язковим для всіх суб’єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діялності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх суддів України. Суди зобов’язані  привести свою судову практику у відповідність з рішення Верховного Суду України.

1.Так, при розгляді справи №2а-6368/12/1370 за позовом фізичної особи – підприємця Дем’янович Ігора Івановича до Державної податкової інспекції у м. Червонограді Львівської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень в частині збільшення суми грошового зобов’язання з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) податку, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.09.2012р. в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на податковий кредит не підтверджене всіма необхідними та достатніми первинними документами, які б стверджували реальність та товарність його господарських операцій із відповідним контрагентом, а також використання придбаних товарів у власній господарській діяльності, що не дає можливості встановити фактичного здійснення таких операцій з останнім.
Податковий кредит у відповідності до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов’язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Реальність, товарність господарських операцій між позивачем та ТОВ підтверджена договором поставки товару, актом приймання-передачі товару за цим договором, рахунком-фактурою, видатковою накладною та податковою накладною, документами про відправлення товару, платіжними дорученнями.
Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб’єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів(послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.
При перегляді Львівським апеляційним адміністративним судом згаданої постанови встановлено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України, а саме:
Верховний Суд України у постанові від 31.01.2011р. у справі №21-47а10 прийшов до висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов’язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
З врахуванням зазначеного постанову Львівського окружного адміністративного було скасовано. 

2.Так, при розгляді, справи №2а-786/09/1370 за позовом Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області до Управління земельних ресурсів у Перемишлянському районі Львівської області про стягнення заборгованості, яка виникла у зв’язку з тим, що Управлінням земельних ресурсів у Перемишлянському районі Львівської області надавались документи органам державної влади та місцевого самоврядування на платній основі в порушення п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2000 року №1619 «Про затвердження порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів», згідно якого інформація стосовно земельних ресурсів органам державної влади та органам місцевого самоврядування надається безоплатно, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2009 року позов задоволено. 
Предметом розглядуваного позову є стягнення необґрунтовано отриманої виручки та економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін.
При перегляді Львівським апеляційним адміністративним судом згаданої постанови встановлено, що така суперечить правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постановах від 05 березня 2012 року у справі №21-349а11 та від 26 березня 2012 року у справі №21-277а11.
А саме, пунктом 5 Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2000р. №1619 визначено види земельно-кадастрових робіт і послуг, які можуть виконувати та надавати державні органи земельних ресурсів на платній основі. До таких, зокрема, віднесено послуги з надання консультацій з питань оформлення прав на земельні ділянки, державного земельного кадастру, кількісної та якісної характеристики земельних угідь, економічної та грошової оцінки земель, інших питань використання та охорони земель.
Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг здійснюється на платній основі відповідно до поданих заяв та укладених договорів.
На виконання пункту 2 Порядку спільним наказом Держкомзему України, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України 15 червня 2001 року №97/298/124, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001р. за №579/5770, затверджені розміри оплати земельно-кадастрових робіт та послуг, де у п.6.1 таблиці 6.1 встановлена вартість послуги.
Вказаний наказ не скасований та має юридичну силу, його положення не суперечать вищенаведеним законодавчим нормам. Крім того, згідно п. 6 вказаного Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг, вартість яких не встановлена, здійснюється за цінами визначеними договорами. 
Таким чином, підготовка та видача зазначених довідок належить до такого виду земельно-кадастрових робіт і послуг, як надання консультацій з питань оформлення прав на земельні ділянки, які на підставі пункту 5 Порядку надаються на платній основі.
Крім того, зазначені довідки не є документами дозвільного характеру у розумінні статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», оскільки вони надаються землевпорядними органами на замовлення фізичних та юридичних осіб як консультації та довідки і не є обов’язковими для провадження цими особами певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності яких вони не можуть впроваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.
Аналіз наведених положень законодавства дає підстави вважати, що відділ Держкомзему при наданні спірних послуг діяв правомірно. 
З врахуванням зазначеного постанову Львівського окружного адміністративного було скасовано. 
Поряд із вказаним, у практиці Львівського окружного адміністративного суду відслідковуються також і випадки помилкового застосування практики, визначеної Верховним Судом України.
1.Так, у справі №2а-3758/11/1370 за позовом приватного підприємства «Віко XXI» до Львівської митниці, Головного управління державного казначейства України у Львівській області про скасування рішення, картки відмови та зобов’язання до повернення надмірно сплачених податків і зборів.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.07.2011 року задоволено позовні вимоги з тих підстав, що позивачем доведено, що вартість товару відповідно до інвойсу, яка і була оплачена позивачем фірмі «Amber Home» складає 19842,96 доларів США та факт сплати позивачем мита у розмірі 20533,95 грн. та ПДВ у розмірі 38330,03 грн., всього на загальну суму 58863,98 грн., окрім того доведеним є і той факт, що позивач додатково сплатив гарантійні зобов’язання до державного бюджету: 22952,32грн. – мита; 42844,34 грн. ПДВ.	
Суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов виходив з того, що позивачем на підтвердження заявленої ним митної вартості подано усі документи, які є достатніми для визначення митної вартості за ціною договору, проте митницею самостійно було визначено митну вартість за 6-м резервним методом без обґрунтованих посилань щодо неможливості застосування попередніх 5-ти методів. На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправність рішення відповідача про визначення митної вартості, а тому його скасував.
При прийнятті зазначеної постанови Львівським окружним адміністративним судом не взято до уваги правову позицію висловлену Верховним Судом України у постановах від 21 січня 2011 року (справа № 21-56а10), 7 лютого 2011 року (справа № 21-76а10), 14 листопада 2011 року (справа № 21-213а11), 6 лютого 2012 року (справа № 21418а11), де зазначено, що відповідно до ст. 262 МК України (тут та далі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), митна вартість товарів і метод її визначення заявляються (декларуються) митному органу декларантом під час переміщення товарів через митний кордон України шляхом подання декларації митної вартості. Порядок та умови декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення декларацій митної вартості - спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи.
Статтею 264 МК України визначено права та обов’язки декларанта, який декларує митну вартість товарів, відповідно до якої заявлена декларантом митна вартість товарів і подані ним відомості про її визначення повинні базуватися на об’єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. У разі потреби у підтвердженні заявленої митної вартості товарів декларант зобов’язаний подати митному органу необхідні для цього відомості та забезпечити можливість їх перевірки відповідно до порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Митний орган, відповідно до ст. 265 МК України, зобов’язаний здійснювати контроль правильності визначення митної вартості товарів. При цьому, митний орган має право упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей визначення митної вартості. Якщо митний орган дійшов висновку, що визначена декларантом митна вартість нижча, ніж прямі витрати на виробництво цього товару, в тому числі сировини, матеріалів та/або комплектуючих, які входять до складу товару, митний орган має право зобов’язати декларанта визначити митну вартість іншим способом, ніж він використав для її визначення.
Методи визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну встановлені статтею 266 МК України. Якщо митна вартість не може бути визначена за методом 1, то проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості відповідно до методів 2, 3, 4, 5 відповідно до ст. 268, 269, 271, 272 МК України. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. У разі неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за 6-м (резервним) методом відповідно до ст. 273 МК України.
З врахуванням вищевказаних законодавчих приписів можна прийти до висновку, у разі незгоди Митниці із митною вартістю імпортованого товару, вона відповідно до вимог статті 266 МК зобов’язана провести процедуру консультацій, у ході яких мала б дійти висновків щодо застосування того чи іншого методу визначення митної вартості товарів, при цьому кожний наступний метод застосовується у разі неможливості застосування попереднього із наведенням відповідних аргументів.
З врахуванням зазначеного постанову Львівського окружного адміністративного було скасовано. 
2. Справа №2а-8076/10/1370за позовом фізичної особи – підприємця Возняк Ірини Степанівни до Державної податкової інспекції у Дрогобицькому районі Львівської області про визнання нечинним та скасування рішення Державної податкової інспекції у Дрогобицькому районі Львівської області про застосування до неї штрафних (фінансових) санкцій за порушення пп. 2.2 та 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України №637 15.12.2004 року (далі – Положення № 637).
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2010 року позов задоволено. 
Задовольняючи позов ФОП, суд першої інстанції виходив із того, що через касу 13.04.2009 року позивачем здійснено готівкові розрахунки за продаж алкогольних напоїв та тютюнових виробів, які підтверджені Z-звітом 2237 на суму 301,55 грн. Даний звіт-чек вклеєний в КОРО. Отже позивачем підтверджено оприбуткування готівки за 13 березня 2009 року, хоча вказані кошти і не були оприбутковані в КОРО через відсутність запису в розділі «Облік руху готівки та сум розрахунків».
При цьому на підставі аналізу абз. 3 ч. 1 ст. 1 Указу Президента України від 12.06.1995 року № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» суд прийшов до висновку про те, що фінансові санкції, передбачені цією нормою, можуть застосовуватись лише у разі встановлення факту неоприбуткування (неповного та/або невчасного) оприбуткування готівки у касах підприємств, а не за порушення порядку оприбуткування готівки.
З огляду на положення статті 244-2 КАС, судам першої інстанції слід детально вивчати обставини справи та пов’язану зі спірними правовідносинами практику Верховного Суду України, Вищого адміністративного суду України та Європейського суду з прав людини, оскільки недотримання цих вимог може призвести до неправильного вирішення спору та неправомірного накладення на суб’єкт підприємницької діяльності штрафних санкцій фінансового характеру.
Не погодившись із висновками суду першої інстанції Львівський апеляційний адміністративний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позову.
Важливою у даному контексті є правова позиція Верховного Суду України, що висловлена в ухвалі від 11.12.2012 року у справі за позовом республіканського підприємства «Курортно-оздоровчий комплекс «Росія» до державної податкової інспекції у м. Ялті Автономної Республіки Крим про скасування рішення. А саме:
Згідно з абз. 3 п. 2.6 Положення № 637 у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункової книги оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у КОРО на підставі фіскальних звітних чеків реєстраторів розрахункових операцій (даних розрахункової книги). 
Абзацом 3 ст. 1 Указу Президента України № 436/95 від 12 червня 1995 року «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» установлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб’єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема, за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п’ятикратному розмірі неоприбуткованої суми. 
Наведене дає підстави для висновку про те, що у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункової книги оприбуткуванням готівки є сукупність таких дій: фіксація повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках реєстраторів розрахункових операцій (даних розрахункової книги) та відображення на їх підставі готівки у КОРО. 
Невиконання будь-якої з цих дій є порушенням порядку оприбуткування готівки, за яке встановлена відповідальність у абзаці 3 ст. 1 Указу Президента України № 436/95 від 12 червня 1995 року «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки».
З врахуванням зазначеного постанову Львівського окружного адміністративного було скасовано. 

3. При розгляді справи №2а-1056/10/1370 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АРКОНТО» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова про визнання неправомірними дії відповідача щодо винесення акта №198 від 30.11.2009 року з анулювання реєстрації платника податків, скасування рішення про таке анулювання та зобов’язання відновити реєстрацію.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову  суд першої інстанції виходив з того, що з податкових декларацій  з ПДВ, наявних в матеріалах справи, вбачається, що позивач не декларував обсяг оподатковуваних поставок протягом послідовних дванадцяти місяців в період з  листопада 2008 року по жовтень 2009 року, а тому податковим органом правомірно на підставі п.п. «г» п.9.8 ст. 9 Закону України №168/97-ВР здійснено анулювання ТзОВ «АРКОНТО» як платника ПДВ.
У розумінні пункту 1.1 статті 1 Закону № 168/97-ВР (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) оподатковувана операція - це операція, яка підлягає оподаткуванню ПДВ.
За змістом підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 цього Закону об’єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України.
При перегляді Львівським апеляційним адміністративним судом згаданої постанови встановлено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України, а саме: 
Норми Закону, як і визначення термінів «поставки товарів та послуг», наведені у пункті 1.4 статті 1 Закону № 168/97-ВР, не дають підстав для розмежування операцій з продажу та придбання товарів (послуг) при визначенні оподатковуваної поставки для застосування підпункту «ґ» пункту 9.8 статті 9 цього ж Закону, оскільки операція з поставки товарів та послуг, що є об’єктом оподаткування ПДВ, є двостороннім правочином, і для однієї сторони така операція є продажем, а для іншої - придбанням, у результаті чого у продавця виникає податкове зобов’язання, а у покупця - право на податковий кредит. Тобто поняття оподатковуваної поставки охоплює як операції з продажу товарів (послуг), так і операції з їх придбання.
З огляду на викладене, поняття оподатковуваної поставки для застосування підпункту «ґ» пункту 9.8 статті 9 Закону № 168/97-ВР охоплює як операції з продажу товарів (послуг), так і операції з їх придбання.
Із наявних у матеріалах справи копій декларацій з податку на додану вартість, які позивачем подавалися податковому органу протягом грудня 2008 року – листопада 2009 року, суд апеляційної інстанції вбачає, що ним декларувався податковий кредит за результатами господарських операцій з придбання робіт (послуг), які обкладаються ПДВ, а саме: у лютому 2009 року позивачем задекларовано 96 грн податкового кредиту, у березні 2009 року – 91 грн, у квітні 2009 року – 57 грн, у травні 2009 року - 154 грн (а.с. 77, 82, 87, 92 зворот).
Таким чином, помилковими є висновки суду першої інстанції про відсутність  оподатковуваних поставок у позивача, який у деклараціях з ПДВ відобразив податковий кредит, сформований за наслідками господарських операції з придбання товарів (послуг), а тому скасування відповідачем реєстрації ТзОВ «АРКОНТО» як платника ПДВ є протиправним.
З врахуванням зазначеного постанову Львівського окружного адміністративного суду скасовано.

4. Так при розгляді справи №1974/10/1370 за позовом Булгакова Михайла Володимировича до Львівської митниці (правонаступник Львівська митниця Міндоходів) про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.10.2009 року №62 та з позовом про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.10.2009 року №61.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.07.2010 року в справі №2а-1974/10/1370 у задоволенні заявленого позову відмовлено.  
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було правомірно за результатами проведеної перевірки прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, що позивачем не спростовано.
При перегляді вказаної постанови судом апеляційної інстанції встановлено, що Львівським окружним адміністративним судом не взято до уваги позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 04 липня 2013 року №21-202а13, постановою від 06 листопада 2012 року  №21-330а12 та постановою від 20 лютого 2013 року №21-390а11.
Пункутом 35 ст.1 МК України визначено, що пропуск товарів і транспортних засобів через митний кордон України – це дозвіл митного органу на переміщення товарів і транспортних засобів через митний кордон України з урахуванням заявленої мети такого переміщення після проведення митних процедур.
У п.19 ст.1 МК України міститься визначення терміна «митні процедури» – це операції, пов’язані зі здійсненням митного контролю за переміщенням товарів і транспортних засобів через митний кордон України, митного оформлення цих товарів і транспортних засобів, а також із справлянням передбачених законом податків і зборів.
За змістом п.10.3 ст.10 Закону України «Про податок на додану вартість» платники податку, які імпортують товари (супутні послуги) на митну територію України для їх використання або споживання на митній території України, відповідають за дотримання правил надання інформації для розрахунку бази оподаткування (суми податку, належного до сплати) митним органам.
За змістом ст.313 МК України класифікація товарів, тобто віднесення товарів до класифікаційних групувань, зазначених в Українській класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, є виключною компетенцією митних органів.
Незалежно від закінчення операцій митного контролю, оформлення та пропуску товарів і транспортних засобів митний контроль за ними може здійснюватися, якщо є достатні підстави вважати, що мають місце порушення законодавства України чи міжнародного договору України, укладеного в установленому законом порядку, контроль за виконанням яких покладено законом на митні органи (ст.69 МК України).
Аналіз наведених норм свідчить про можливість митного контролю після завершення митного оформлення за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України було допущено порушення законодавства України.
Однак, відповідно до пп.4.2.1 п.4.2 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі – Закон №2181-ІІІ) якщо згідно з нормами цього пункту сума податкового зобов’язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність та повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне і повне погашення нарахованого податкового зобов’язання та має право на оскарження цієї суми в порядку, встановленому зазначеним Законом. 
Це правило не може бути застосовано у разі коли стосовно посадових або службових осіб контролюючого органу, які проводили планову або позапланову перевірку зазначеного суб’єкта, розпочато службове розслідування або порушено кримінальну справу, оскільки відповідно до п.4 Указу Президента України від 23.07.1998 №817/98 «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» контролюючий орган вищого рівня (у такому випадку) може за власною ініціативою перевірити достовірність висновків контролюючого органу нижчого рівня шляхом перевірки документів обов’язкової звітності суб’єкта підприємницької діяльності або висновків акта перевірки, складеного контролюючим органом нижчого рівня.
Таким чином, якщо митні органи, приймаючи митну декларацію, віднесли товар до певного коду товарної номенклатури та пропустили товар на митну територію України (після сплати імпортером передбачених законом податків і зборів), то в подальшому вони не мали правових підстав для прийняття податкових повідомлень про донарахування податкових зобов’язань у зв’язку з виявленням помилки стосовно класифікації товару, зокрема з посиланням на результати камеральної перевірки та на положення пп. «в» пп.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону №2181-ІІІ. 
Єдиним винятком коли митний орган має право продовжити здійснення митного контролю, за наслідками якого донарахувати обов’язкові платежі, якщо протиправні дії декларанта спричинили їх недобір є випадок, коли за наслідками службової перевірки або розгляду кримінальної справи встановлено змову між декларантом і митним органом, спрямовану на заниження обов’язкових платежів.
Митна вартість товарів, що імпортувалася позивачем визначалась митним органом відповідно до ст.ст.266-273 МК України та постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2008 №339 «Про затвердження Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів».
За результатами службової перевірки, змови між декларантом і митним органом, спрямовану на заниження обов’язкових платежів не виявлено та встановлено, що саме посадовими особами, що здійснювали митне оформлення не вжито заходів для отримання вичерпної інформації про характеристики товарі, визначальні для його класифікації.
З огляду на викладене приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення від 30.10.2009 №№61,62 відповідач вийшов за межі наданої йому чинним законодавством компетенції, оскільки жодної підстави чи обґрунтованої підозри для продовження здійснення митного контролю, за наслідками якого можна донарахувати обов’язкові платежі судом не виявлено та відповідачем не наведено.
З огляду на викладене вказану постанову Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано.

5. При розгляді справи №10304/12/1370 позовом Дочірнього підприємства ВАТ «Український інститут автобусно-тролейбусобудування» Випробувальний центр «Укравтотест» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова про скасування податкових повідомлень-рішень з податку на прибуток, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.05.2013 року у задоволенні позову відмовлено.
Прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того підставою для прийняття оскаржуваних рішень стали висновки податкового органу про те, що операції ДП Випробувальний центр «Укравтотест» з контрагентами ТзОВ «Промелектро-75» в серпні-листопаді 2011 року, ПП «Велес-ЛВ» в серпні 2011 року, ПП «Інтергал-Т» в квітні 2012 року, ТзОВ «Сафір-маркет» в травні 2012 року, ТзОВ «Діалог Транс» в травні 2012 року, ТзОВ «Дельта-Транс» в травні-червні 2012 року фактично не відбулись, в зв’язку з чим позивачем протиправно сформовано витрати, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування податком на прибуток, та податковий кредит.
Відповідно до п.14.1.27 п.14.1  ст. 14 Податкового кодексу України  витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов’язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
  Витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, складаються відповідно до п.138.1  ст.138 ПК України  із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього  Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у  статті 139 цього Кодексу.
Згідно п.139.1.9 п.139.1  ст. 139 Податкового кодексу України  не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.
Виходячи з вимог  Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р., обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.
У  статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб’єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов’язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
Відповідно до вимог п.3.2 ст. 3  Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов’язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Крім того,  Наказом ДПА України «Про затвердження форми декларації з податку на прибуток підприємства та порядку її складання» від 29.03.2003 р. №143, передбачено, що дані, наведені в декларації, повинні підтверджуватись первинними документами обліку та відповідати податковому обліку (звітності).
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за №168/704.
Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного Положення, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).
Відповідно до п.1  ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов’язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2  ст.9 цього Закону).
Частиною 5  статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»  передбачено, що підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановленим цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.
З урахуванням вищенаведеного та встановлених фактичних обставин справи, твердження відповідача щодо недоведеності господарських операцій позивача з контрагентом, спростовується первинними документами наявними у справі.
У  листі Державної податкової адміністрації України від 08.04.2008р. №3146/6/15-016  зазначено, що частиною другою та третьою  статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»  передбачається, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Як вже зазначалось вище, згідно з п.139.1.9 п.139.1  ст. 139 Податкового кодексу України  не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
За своїм змістом наведені норми  Податкового кодексу України  передбачають як підставу для не включення до валових витрат лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, а тому і неможливість віднесення до складу валових витрат підприємства нереальних сум, непідтверджених будь-якими документами взагалі, а для підтвердження включення витрат до складу валових витрат необхідні документи, оформлені відповідно до вимог, встановлених  статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».
Господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а укладені позивачем договори не визнані у встановленому законом порядку недійсними, як і немає інших відомостей, які б свідчили про завищення позивачем валових витрат.
Висновки акта перевірки щодо зайвого віднесення до складу валових витрат вартості послуг наданих позивачу не ґрунтуються на нормах закону та не містять посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що б підтверджували наявність факту порушення податкового законодавства саме позивачем.
Відповідно до п.п.14.1.181 п. 14.1  ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
У відповідності до п. 198.3  ст. 198 Податкового кодексу України  податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою встановленою п. 193.1  статті 193 цього кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
За змістом наведених правових норм витрати для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для визначення об’єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника.
Судом на підставі зібраних у справі належних та допустимих доказів встановлено дійсність господарських операцій.
Відповідно до п.180.1.  Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платником податку є: будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до  Митного кодексу України, а також: особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством; особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.
Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з п.198.2  ст.198 Податкового кодексу України  є дата здійснення першої з наступних подій: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); дата отримання податкової накладної.
У відповідності до п.201.1  ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану        вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об’єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.
Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов’язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (п.201.6  Податкового Кодексу України).
Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи  митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами (п.198.6  ст.198 Податкового кодексу України).
Податковим Кодексом України  передбачено лише один випадок не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку - відсутність податкової накладної.
Судом встановлено, що отримані позивачем податкові накладні містять всі необхідні реквізити вказані у п.201.1  ст. 201 ПК України.
Щодо нікчемності укладених між позивачем та контрагентами цивільно-правових договорів, звертаємо увагу суду апеляційної інстанції на наступне.
Відповідно до пункту 18  Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»  при кваліфікації правочину за  статтею 228 ЦК України  має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
В процесі розгляду справи, зазначені факти встановлено не було та відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою-третьою, п’ятою та шостою  ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.
Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до  ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3  статті 228 ЦК України  чи  статті 207 Господарського кодексу України  (далі  ГК України) доводити недійсність правочинів (господарських зобов’язань) органи державної податкової служби зобов’язані виключно у судовому порядку.
Чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб’єктом господарювання, зокрема тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.
Так, у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року в справі № 21-500во08, від 1 червня 2010 року в справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов’язання щодо сплати податку до бюджету, то це спричиняє відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
У пункті 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007р. суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб’єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Отже платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов’язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування.
В матеріалах справи відсутні докази на предмет визнання недійсними в установленому порядку договорів позивача.
За таких встановлених судом обставин, позивач не може нести відповідальність за дії контрагентів,  а тому на позивача не можуть розповсюджуватись негативні наслідки їх дій.
З огляду на реальний характер операцій, можливі порушення контрагентом позивача правил здійснення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення позивача як платника податків права на формування податкового кредиту з ПДВ та валових витрат.
З огляду на викладене, постанову Львівського окружного адміністративного суду скасовано.

6.  При розгляді справи №2а-6/11/1370 за позовом Сисака Василя Васильовича до управління Західного оперативного командування, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Військова прокуратура Західного регіону України, про зобов’язання відповідача донарахувати йому з 05.03.2007 року і виплатити грошове забезпечення, виходячи з нових посадових окладів відповідно до постанов КМ України №268 від 09.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», № 984 від 19.07.2006 року «Про деякі питання оплати праці працівників апарату, органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та у сіх інших раніше виплачуваних надбавок, у тому числі передбачених Указами Президента України № 173 від 23.02.2002 року та №389 від 05.05.2003 року, до моменту звільнення, з 23.08.2010 року.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2011р. заявлений позов задоволено частково; зобов’язано відповідача - Управління Західного оперативного командування Міністерства оборони України донарахувати з 05.03.2007р. по 01.01.2008р. та виплатити Сисаку В.В. суми грошового забезпечення, виходячи з розміру нового посадового окладу, встановленого постановою КМ України № 268 від 09.03.2006р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», з урахуванням усіх раніше виплачуваних надбавок до грошового забезпечення, в тому числі, передбачених Указами Президента України № 173 від 23.02.2002р. та № 389 від 05.05.2003р. «Про надбавки військовослужбовцям Збройних сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу», з врахуванням індексації невиплаченої суми заборгованості; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При перегляді Львівським апеляційним адміністративним судом згаданої постанови встановлено, що така суперечить правовій позиції Верховного Суду України  висловленій у постанові від 12.02.2013 року у справі №21-418а12.
Відповідно до п.5 постанови КМ України № 268 від 09.03.2006р. «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, та військовослужбовців, осіб начальницького складу, відряджених до органів державної влади та місцевого самоврядування, складається з посадового окладу, інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, установлених у розмірі і порядку, що визначаються законодавством для військовослужбовців. На зазначених осіб не поширюється дія постанови КМ України № 104 від 07.02.2001р. «Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ». 
Для обчислення розміру складових грошового забезпечення замість надбавки за ранг застосовується розмір окладу за військовим званням. 
Згідно з п.15 постанови КМ України № 268 від 09.03.2006р. умови оплати праці, затверджені цією постановою, застосовуються з 01.01.2006р., а для працівників, окремі умови оплати праці яких визначені указами Президента України, – з 01 квітня після визнання такими, що втратили чинність, цих Указів.
Таким чином, постановою КМ України № 268 від 09.03.2006р. встановлені нові умови оплати праці працівників прокуратури та нові розміри посадових окладів, у зв’язку з чим не допускається перерахунок грошового забезпечення з урахуванням нових розмірів посадових окладів та зі збереженням раніше виплачуваних видів грошового забезпечення, які з 01.04.2006р. не застосовуються до осіб офіцерського складу військових прокуратур. 
Також постановою КМ України № 268 від 09.03.2006р. не передбачено з 01.04.2006р. виплати працівникам прокуратури щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, встановлених Указами Президента України № 173 від 23.02.2002р. «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» та № 389 від 05.05.2003р. «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу», а застосування нової структури грошового забезпечення військових прокурорів узгоджується з ч.2 ст.46-1 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою на них поширюються всі види забезпечення, встановлені законодавством для офіцерського складу Збройних Сил України (відповідно до п.5 постанови КМ України № 268 від 09.03.2006р. – окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років). Виплати, встановлені Указами Президента України № 173 від 23.02.2002р. та № 389 від 05.05.2003р., стосувалися лише військовослужбовців Збройних Сил України і не застосовувалися щодо працівників військових прокуратур після 01.04.2006р.
З врахуванням наведеного, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2011 року скасовано, у позові відмовлено повністю.

7. На розгляді у Львівському апеляційному адміністративному суду перебувала справа за №2а-5635/10/1370 за позовом за позовом Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» до Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішень №195 від 02.06.2010 року Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін про вилучення в Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» в дохід держбюджету Сокальського району 1512519,78 грн., та визнання протиправним та скасування приписів про виконання законних вимог щодо усунення порушень державної дисципліни цін № 105 від 01.06.2010 року про зобов’язання Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» усунути порушення застосування тарифів на послуги з теплопостачання для «бюджетних установ» та «інших споживачів» та провести перерахунок плати на суму 860865,25 грн. в тому числі для «бюджетних установ» на суму 785069,56 грн.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.08.2010 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Суд першої інстанції виходив з того, що рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради № 29 від 26.01.2009,  № 31 від 19.02.2009 року, № 280 від 29.09.2009 року, якими були затверджені тарифи на послуги центрального опалення, є регуляторними актами і потребували офіційного оприлюднення в друкованих засобах масової інформації.
Разом з тим, встановлено, що суд першої інстанції не взяв до уваги правових позицій Верховного Суду України у рішенні від 13.03.2012 року у справі №21-967во10.
Так, статтею 1 Закону України від 11 вересня 2003 року N 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі – Закон № 1160-IV) передбачено, що регуляторний акт – це: прийнятий повноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб’єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб’єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.
Відповідно до статті 3 зазначеного Закону його дія не поширюється на здійснення регуляторної діяльності, пов’язаної з прийняттям актів, що містять індивідуально-конкретні приписи.
Згідно з пунктом 1.4 розділу 1 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року № 34/5, нормативно-правовий акт – офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженим на це суб’єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування.
За змістом статті 12 Закону № 1160-IV регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.
МКП «Сокальтеплокомуненего» самостійно розробило, економічно обґрунтувало та надало тарифи на погодження до виконавчого комітету Сокальської міської ради згідно з вимогами чинного законодавства.
Зазначені вище рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради не регулюють суспільні відносини, що містять норми права, мають персоніфікований характер, оскільки ними погоджено тарифи послуги з централізованого опалення для МКП «Сокальтеплокомуненерго».
Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення ради нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення цих рішень у дію.
Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування доводяться до відома населення. На вимогу громадян їм може бути видана копія відповідних актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що вказані рішення – це не регуляторні акти, так як не є нормативно-правовими актами, а тому на них не поширюються вимоги статті 12 Закону № 1160-IV.
З врахуванням наведеного, постанову Львівського окружного адміністративного суду 12.08.2010 року  скасовано, позов задоволено повністю.
Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що скасування рішень Львівського окружного адміністративного суду з мотивів недотримання обов’язковості застосування правових позицій прийнятих за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення у зв’язку з неоднаковим застосуванням судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах носить поодинокий характер і не є поширеним явищем.
Оскільки законодавство зобов’язує суди привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду України,  необхідним є систематичне вивчення та узагальнення судової практики по окремим категоріям справ, продовження надання методичної допомоги в застосуванні законодавства, а також своєчасне інформування судів усіх інстанції про прийняття чи зміну судової практики.

2.3 Приклади скасування судових рішень з причин порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В ході проведення аналізу виокремлено приклади скасування судових рішень з причин порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Зокрема, виділено  такі  підстави скасування судових рішень.
1.	Порушення п. 4 ч. 1 ст. 155 КАС України (повторна неявка).
     Можна виділити наступні справи.
- Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.04.2013 року в порядку п.4 ч.1 ст.155 КАС України позовну заяву приватного підприємства «Навколосвіт» до ДПІ у Шевченківському районі м. Львова про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень залишено без розгляду з покликанням на те, що позивач двічі без поважних причин не з’явився в судове засідання та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.
Проте, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими. 
Ухвалою ЛААС від 27.06.2013 року (справа №813/2268/13а) ухвалу окружного суду скасовано, справу направлено в суд першої інстанції для продовження її розгляду.
З приводу вказаного порушення слід зазначити наступне.
Виходячи з правил, встановлених ч. 3 ст. 128 КАС України неприбуття в судове засідання позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Аналогічне положення закріплено також у п. 4 ст. 155 КАС України, яким передбачено, що позов підлягає залишенню без розгляду, якщо позивач повторно не прибув у попереднє судове засідання чи у судове засідання без поважних причин, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.
Отже, істотною умовою для ухвалення процесуального рішення про залишення позовної заяви без розгляду є повторне неприбуття, належним чином повідомленого позивача у судове засідання.
Виходячи з правил, встановлених ст.128 КАС України, при вирішенні питання про те, чи була особа, яка бере участь у справі, належно повідомлена про судовий розгляд, суд повинен ретельно перевірити відомості про судові виклики та повідомлення осіб, зокрема, чи є розписки про одержання повісток. 
Неприбуття в судове засідання позивача належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, є повторним, коли ні позивач, ні його представник вдруге не прибули на розгляд справи і в суду є достовірні дані (докази) про те, що обидва рази позивача належним чином повідомлено.
В матеріалах справи відсутній належні документи про повідомлення позивача щодо розгляду справи 09.04.2013 року та 19.04.2013 року.
Також на 42 арк. справи знаходиться клопотання позивача, яке зареєстровано в суді 09.04.2013 року за вх. №12196 про розгляд справи без участі представника позивача.
У матеріалах справи відсутні належні докази про повідомлення позивача про судові засідання, які відбулися 09.04.2013 року та 19.04.2013 року, у передбаченому ст.ст. 33, 35 КАС України порядку, а також наявне клопотання позивача, яке зареєстроване в суді 09.04.2013 року за вх. №12196 про розгляд справи без участі представника позивача, тому колегія суддів вважає, що системи повторності без поважних причин неявки в судове засідання з боку позивача немає, а судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги наявні клопотання, чим позбавлено позивача права на судовий захист. 
- Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.07.2013 року позовну заяву Верхоляк Марії Євгенівни до УДАІ  ГУМВСУ України у Львівській області, третя особа ДПІ у Франківському районі м. Львова  залишено без розгляду, на підставі ст.155 ч.1 п.4 КАС України, у зв’язку з повторною неявкою в судове засідання позивача без поважних причин.
В процесі апеляційного розгляду встановлено, що в матеріалах справи немає підтверджень про те, що позивач чи його представник були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи 01.07.2013 року та 17.07.2013 року, а відтак в суду не було правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду. 
 За таких обставин ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17.07.2013 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
-	Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2011 року позовну заяву СПДФО Сідельника Романа Ігоровича до ДПІ у Сихівському районі м. Львова про скасування податкових повідомлень-рішень залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин. 
В процесі апеляційного розгляду встановлено, що позивач 22.02.2011 року подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи 22.02.2011 року з поважних причин, однак суду першої інстанції не дав правової оцінки даному клопотанню та помилково визнав неявку позивача повторною та залишив позовну заяву без розгляду.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2013 року апеляційну скаргу СПДФО Сідельника Р.І. задоволено, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2011 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       
2.  Порушення ст.117 КАС України (забезпечення позову).
Можна виділити наступні справи.
- Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2011 року забезпечено позов приватного підприємства «Галичбудпостач» до державної податкової інспекції у Франківському районі м Львова про визнання протиправними дій.
Задовольняючи клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вчинення за результатами проведеної перевірки, правомірність і результати якої оскаржуються, відповідачем подальших дій до вирішення справи по суті у свою чергу призведе до необхідності докладання значних зусиль і витрат для відновлення прав позивача і викличе необхідність подальших звернень позивача до суду за захистом.
Ухвалою ЛААС від 12.02.2013 року (справа 2а-14043/11/1370) ухвалу окружного суду скасовано, справу направлено в суд першої інстанції для продовження її розгляду.
З приводу вказаного порушення слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КАС України, суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень. 
Відповідно до ч. 1 ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. 
Як встановлено ч. 3 ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи апеляційний суд не вбачає очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень.
Окрім цього, позивач не навів жодних мотивів, які б давали підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може заподіяти шкоду правам, свободам та інтересам позивача, а також захист цих прав та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів.
 З врахуванням викладеного апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки позивачем не надано вагомих аргументів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, а тому ухвала суду постановлена з порушенням вимог ст. 117 КАС України.
-	Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24.03.2013 року у справі за позовом ПП «Компрофбуд» до Інспекції ДАБК у Львівській області, треті особи ПП «Брістоль-Контракт» та ПП «Універсал проект» про визнання дій протиправними задоволено заяву позивача про забезпечення позову в спосіб зупинення дії припису Інспекції ДАБК у Львівській області № 16/1-ю від 28.03.2013 року про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.
Суд першої інстанції забезпечуючи позов виходив з того, що невиконання позивачем своїх зобов’язань перед замовником по договору генерального підряду та перед субпідрядними організаціями може призвести до відповідальності позивача перед своїми контрагентами за невиконання договірних зобов’язань; також матеріалами справи стверджується існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, оскільки захист останніх стане неможливим без вжиття таких заходів та для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, оскільки зупинення виконання будівельних робіт з причин незалежних від позивача призведе до заподіяння йому  матеріальної шкоди.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2013 року  апеляційну скаргу Інспекції ДАБК у Львівській області задоволено частково, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24.04.2013 року про вжиття заходів забезпечення позову скасовано та винесено нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви ПП «Компрофбуд» про забезпечення позову.
Суд апеляційної інстанції при прийнятті ухвали від 16.10.2013 року виходив з того, що вжитими заходами забезпечення позову суд фактично допустив  вирішення адміністративного спору наперед і без відповідного судового розгляду. Крім цього суд першої інстанції не зазначив в чому існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або з яких причин захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття  таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. 
        
3. З причин порушення ч. 5 ст. 99 КАС України (строк звернення до суду).  Можна виділити такі справи.
- Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2011р. залишено без розгляду позовну заяву Приватного підприємства «ТрастТер» до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова про визнання протиправним рішення суб’єкту владних повноважень.
Прийняту ухвалу суд першої інстанції мотивував тим, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого ч. 5 ст. 99 КАС України строку для звернення до суду.
Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції не враховано, що оскаржуване рішення суб’єкту владних повноважень у формі вимоги, було прийнято відповідачем 02.06.2010 року, і про таке позивач дізнався 04.06.2010 року, після його отримання, тобто на час дії ст. 99 КАС України в редакції до змін та доповнень внесених Законом №2453-VI (2457-17) від 07.07.2010 року.
Ухвалою ЛААС від 16.05.2013 року (справа 2а-280/11/1370) ухвалу окружного суду скасовано, справу направлено в суд першої інстанції для продовження її розгляду.
З приводу вказаного порушення слід зазначити наступне.
Згідно ч. 5 ст. 99 КАС України (в редакції чинній на час звернення позивача з позовом до суду та прийняття оскаржуваної ухвали) для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб’єкту владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.
При цьому слід було врахувати, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи. 
Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно зміст суб’єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами. 
З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.
При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред’явлено позов.
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позовну заяву в даній адміністративній справі судом першої інстанції було залишено без розгляду безпідставно. 
         - Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2013 року позовну заяву Олійник Галини Йосипівни до начальника відділу діловодства та обліку звернень громадян Львівського окружного адміністративного суду Драли Ірини Іванівни про визнання неправомірними дій та зобов’язання вчинити дії  залишено без розгляду на підставі ч.1 ст.100 КАС України, у зв’язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду та відсутністю підстав для поновлення цього строку.  
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2013 року апеляційну скаргу Олійник Г.Й. задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2013 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду зазначила, що судом першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не враховано, що на розгляді цього ж суду перебував аналогічний, поданий у січні 2013 року адміністративний позов Олійник Г.Й. до відповідача начальника відділу діловодства та обліку звернень громадян Львівського окружного адміністративного суду Драли Ірини Іванівни, а саме справа № 813/674/13а по якій ухвала суду від 11.03.2013 року не набрала законної сили. Судом першої інстанції не проаналізовано які саме дії і бездіяльність відповідача оскаржує в адміністративному порядку позивач, коли такі дії були вчинені, не визначено періоду пропущеного строку, не досліджено питань щодо визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними і не враховано, що позовна заява містить вимогу про зобов’язання до вчинення дій.

4. З причин порушення ст. 109, п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України                        (відмова у відкритті провадження у справі, закриття провадження                                   у справі).
Можна виділити наступні справи.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2011 року провадження у справі №2а-3798/11/1370 за позовом Управління Пенсійного фонду України в Мостиському районі Львівської області до Львівської митниці, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Затягалова Ліна Геннадіївна про стягнення заборгованості закрито у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України. 
Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб’єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб’єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Ухвалою ЛААС від 19.03.2013 р. ухвалу окружного суду скасовано, справу направлено в суд першої інстанції для продовження її розгляду.
З приводу вказаного порушення слід зазначити наступне.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.
Згідно п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України, від 01.03.2001р. №121/2001 (яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов’язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України. Діяльність Пенсійного фонду України спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра праці та соціальної політики України. 
За приписами Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011р. №384/2011 (яке є чинним на даний час), Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення. Одним із основних завдань Пенсійного фонду України є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та збору, ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску; призначення (перерахунок) пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. 
Згідно п. 1.1. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого  Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002р. №8-2, управління Пенсійного фонду України (далі - Фонд) у районах, містах і районах у містах (далі - Управління) є органами Фонду, підпорядкованими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - регіональні управління), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду. 
Частиною 1 статті 50 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. 
За змістом статті 50 зазначеного Закону саме територіальним органам Пенсійного фонду надано право приймати рішення про стягнення в судовому порядку сум  надміру виплачених пенсій.
Отже, Управління у прийнятті рішення про стягнення сум надмірно виплачених пенсій діють як органи державної влади у здійсненні ними владних управлінських функцій та відповідно, як суб’єкти владних повноважень.
Таким чином, у справі виник спір за зверненням суб’єкта владних повноважень з приводу реалізації наданих йому законом функцій у сфері публічно-правових відносин та у випадку, який встановлено законом, тому позовна заява повинна розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, а тому помилковим є висновок суду першої інстанції щодо не належності розгляду даних вимог в порядку адміністративного судочинства.
-	Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2011 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Гісовської Наталії Богданівни до Львівського міського управління земельних ресурсів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Скочиліс Т.В. про визнання протиправними дій відповідача щодо видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання акта нечинним.
Вказана ухвала суду мотивована тим, що даний спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства, оскільки такий стосується права власності на земельну ділянку.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2013 року  скасована ухвалу суду першої інстанції від 04.03.2011 року  та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судом апеляційної інстанції вказано, що дії щодо видачі державного акту на право власності на земельну ділянку є діями суб’єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, а виданий державний акт на право власності на земельну ділянку є правовим актом індивідуальної дії прийнятим внаслідок здійснення таких функцій.
Таким чином, порядок видачі державного акту на право власності на земельну ділянку перебуває у сфері публічно-правових відносин, а тому спір з приводу даного акту, а також дії щодо його видачі, підлягає розгляду адміністративним судом.   

5. З причин порушення ч.6 ст. 181 КАС України (закриття провадження у справі).
Можна виділити такі справи.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року закрито провадження у адміністративній справі №2а-7119/09/1370 за позовом державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу шахта «Відродження» до начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Львівській області про скасування постанови про зупинення виконавчого провадження . Суд виходив із норм п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, згідно якої суд закриває провадження по справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Оскільки виконавчий лист виданий Сокальським районним судом Львівської області за результатами розгляду цивільної справи, даний спір належить розглядати в порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.
З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження у даній справі перебуває в складі зведеного виконавчого провадження, боржником по якому є ДП «Львіввугілля». Під час виконання зведеного виконавчого провадження державним виконавцем 30.12.2005 року було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження, яким зупинено зведене виконавче провадження.
З приводу вказаного порушення слід зазначити наступне.
Як вбачається із постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби», справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконавчих документів, виданих цими судами в інших справах, крім передбачених пунктами 1-4 частини п.1 ст. 18 КАС України, підлягають розгляду місцевими загальними судами як адміністративними судами, які видали виконавчий лист, у разі звернення сторін виконавчого провадження.
Слід зазначити, що приписами ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що кілька відкритих виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника об’єднуються у зведене виконавче провадження. Відтак, варто врахувати, що за приписами цієї статті об’єднуються у зведене виконавче провадження кілька відкритих виконавчих проваджень тільки про стягнення коштів та лише з одного боржника. 
Крім того, нормами п. 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби» роз’яснено, що судам необхідно враховувати - всі справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) з метою виконання зведеного виконавчого провадження, в якому об’єднано виконавчі провадження щодо виконання рішень судів різних юрисдикцій та/чи рішень інших органів (посадових осіб), належать до юрисдикції адміністративних судів, навіть у разі, коли у зведеному виконавчому провадженні відсутнє виконавче провадження з примусового виконання рішення адміністративного суду. Юрисдикцію судів щодо вирішення справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення в межах конкретного виконавчого провадження, яке об’єднано (приєднано) у зведене виконавче провадження, або зведеного виконавчого провадження, у якому об’єднано виконавчі провадження по виконанню рішень судів однієї юрисдикції, необхідно визначати з урахуванням положень ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження».
З огляду на викладене, ухвалою ЛААС від 15.03.2013р. ухвалу окружного суду скасовано, справу направлено в суд першої інстанції для продовження її розгляду.
-	Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2013 року відмовлено в порядку п.1 ч.1 ст.109 КАС України  у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом Дрогобицької міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, оскільки такий не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Суд першої інстанції при прийнятті вказаної ухвали виходив з того, що оскаржувана постанова державного виконавця прийнята під час виконання органом державної виконавчої служби рішення господарського суду, через що згідно ст. 181 КАС України та ч.4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» наведений спір повинен розглядатися судом, який видав виконавчий документ, тобто, господарським судом в порядку ГПК України.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 року  задоволено апеляційну скаргу Дрогобицької міської ради, скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07.05.2013 року про відмову у відкритті провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скасовуючи судове рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що прийнята державним виконавцем постанова про накладення штрафу на боржника, не виконана самостійно є підставою для примусового виконання, як окремий виконавчий документ, виділяється в окреме виконавче провадження і підлягає виконанню в загальному порядку, а відтак даний спір є публічно-правовим і підлягає  судовому розгляду в порядку КАС України.  
 
ІІІ. Приклади адміністративних справ, на які поширюються скорочені строки розгляду, що були розглянуті відповідним окружним адміністративним судом з порушенням встановлених законом строків розгляду.
В 2013 році можна виділити такі справи.
-    11.09.2013 року Державна екологічна інспекція в Львівській області звернулася в суд з адміністративним позовом до ТзОВ фірма «ММ – Пласт» про вжиття заходів реагування у сфері державного нагляду.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26.09.2013 року матеріали адміністративного позову повернуто позивачу на підставі п.1 ч.3 ст.108 КАС України.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку було ухвалою суду залишено без руху через відсутність доказів надіслання відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів.
На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач подав до суду клопотання, зареєстроване в суді 23.09.2013 року в якому посилається на положення ч.3 ст.183-2 КАС України щодо обов’язку суду надсилати відповідачу копію ухвали про відкриття скороченого провадження з копіями позовної заяви та доданими до неї документами. При цьому вимог згаданої ухвали не виконав, як це зазначено в ухвалі суду від 26.09.2013 року.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2013 року апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції в Львівській області задоволено, ухвалу  Львівського окружного адміністративного суду від 26.09.2013 року  скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На думку суду апеляційної інстанції судом першої інстанції  не надано належної оцінки п.5 ч.1 статті 183-2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах щодо застосування у випадках, передбачених законом, заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю), якщо вони можуть бути застосовані виключно за судовим рішенням, застосовується скорочене провадження. 
В силу вимог ст.183-2 КАС України справа за даним позовом мала розглядатись у порядку скороченого провадження, відкривши яке суд зобов’язаний надіслати відповідачу, окрім копії ухвали, також копії позовної заяви з додатками.
-	   01.07.2011 року СДПІ ВПП у м.Львові  звернулася до суду з поданням про стягнення податкового боргу з ДП «Львіввугілля» в розмірі 99 861 грн.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2011 року подання СДПІ ВПП у м. Львові повернуто заявнику з підстав, що податковий орган не усунув недоліки подання після залишення його без руху.
З матеріалів справи видно, що подання СДПІ ВПП у м. Львові про стягнення коштів за податковим боргом не відповідало вимогам ст.183 -3 КАС України, оскільки підпис уповноваженої особи податкового органу на поданні не був скріплений печаткою, тому подання було залишено без руху обґрунтовано.
Однак, строк для усунення недоліків, який був встановлений до 15 год. 01.07.2011 року, враховуючи, що про такі недоліки заявника було повідомлено близько 12 год.30 хв. 01.07.2011 року, не був достатнім для виконання вимог ухвали про залишення подання без руху.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013 року скасовано  ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2011 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Відповідальний за складання:
суддя			В.С. Затолочний 

Виконали:

суддя			А.М.Ліщинський

суддя                                                                                      О.І.Довга

суддя                                                                                 І.І.Запотічний